Decizia Curții Constituționale nr. 118/2004
M. Of. nr.
380 din 30 aprilie 2004
CURTEA CONSTITUȚIONALĂ
D
E C I Z I A Nr. 118
din 16 martie 2004
referitoare
la excepția de neconstituționalitate a dispozițiilor art. 119 și art. 164
alin. (1) și (2) din Ordonanța Guvernului nr. 92/2003
privind Codul de procedură fiscală
Nicolae Popa − președinte
Costică Bulai − judecător
Nicolae Cochinescu − judecător
Constantin Doldur − judecător
Kozsokár Gábor − judecător
Petre Ninosu − judecător
Lucian Stângu − judecător
Ioan Vida − judecător
Dana Titian − procuror
Doina Suliman − magistrat
asistent-șef
Pe rol se află soluționarea
excepției de neconstituționalitate a dispozițiilor titlului III și celor ale
art. 127 alin. (1) și (2) din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002
privind colectarea creanțelor bugetare, republicată, cu modificările și
completările ulterioare, excepție ridicată de Societatea Comercială Plas Turo − S.R.L. din
Râmnicu Vâlcea în Dosarul nr. 6.697/2003 al Judecătoriei Râmnicu Vâlcea.
La apelul nominal răspunde avocatul
Dumitru Ghiță, pentru autorul excepției. Lipsesc celelalte părți, față de
care procedura de citare este legal îndeplinită.
Avocatul autorului excepției,
aratând că, deși Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 a fost abrogată de la data
de 1 ianuarie 2004, susține neconstituționalitatea dispozițiilor titlului III
și ale art. 127 alin. (1) și (2) din acest act normativ. În
acest sens, consideră că măsurile asigurătorii, astfel cum sunt reglementate în
titlul III al ordonanței criticate, contravin prevederilor constituționale ale
art. 16 și 21, deoarece nu sunt limitate la nivelul valorii înscrise în
titlul executoriu, ceea ce duce nemijlocit la blocarea activității agentului
economic. În continuare, apreciază că depunerea cauțiunii, potrivit art. 127
din ordonanță, la unitatea teritorială a trezoreriei statului constituie un
abuz al organelor fiscale, care însă nu poate fi înlăturat de instanța de judecată
datorită acestui text de lege neconstituțional.
Reprezentantul Ministerului Public,
având în vedere că, ulterior sesizării Curții, dispozițiile legale criticate au
fost abrogate, pune concluzii de respingere a excepției de
neconstituționalitate ca devenită inadmisibilă.
C U R T E A,
având în vedere actele și lucrările dosarului, constată
următoarele:
Prin Încheierea din 3 octombrie
2003, pronunțată în Dosarul nr. 6.697/2003, Judecătoria Râmnicu Vâlcea
a sesizat Curtea Constituțională cu excepția de neconstituționalitate a
dispozițiilor Ordonanței Guvernului nr. 61/2002 privind colectarea creanțelor
bugetare, republicată, cu modificările și completările ulterioare.
Excepția a fost ridicată de
contestatoarea Societatea Comercială Plas Turo − S.R.L. din
Râmnicu Vâlcea într-o cauză ce are ca obiect soluționarea unei contestații la
executare, în contradictoriu cu intimatele Direcția Generală a Finanțelor
Publice Vâlcea și Administrația Finanțelor Publice Râmnicu Vâlcea.
Din examinarea concluziilor scrise,
depuse în motivarea excepției de neconstituționalitate, rezultă că
aceasta privește, în special, dispozițiile titlului III și cele ale art. 127
alin. (1) și (2) din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002. Autorul
excepției consideră că aceste texte de lege contravin prevederilor
constituționale ale art. 16 și 21, precum și dispozițiilor art. 6 din
Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale.
În acest sens, autorul excepției
arată că dispozițiile titlului III din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002
sunt neconstituționale, în condițiile în care permit organului să dispună
discreționar de măsurile asigurătorii, indiferent de titlul executoriu sau de
valoarea înscrisă în titlul executoriu, măsurile asigurătorii privind, de
regulă, toate bunurile, mărfurile și mijloacele bănești ale agentului economic,
conducând nemijlocit la blocarea întregii activități a acestuia. În ceea
ce privește dispozițiile art. 127 alin. (1) și (2) din
actul normativ criticat, autorul excepției consideră ca nelegală raportarea
cauțiunii în cuantum de 20% la suma datorată, sumă pe care debitorul nu o
contestă și care, de altfel, nu face obiectul procesului. Apreciază,
totodată, că, pentru a-și îndeplini rolul, cauțiunea nu trebuie depusă la
dispoziția uneia din părți, ci la un terț și la dispoziția instanței. În
final, autorul excepției susține că Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 a
fost editată pentru exterminarea societăților comerciale ce nu sunt de acord
cu abuzurile organelor fiscale (locale) și politice.
Instanța de judecată consideră că dispozițiile Ordonanței
Guvernului nr. 61/2002, cu excepția celor ale art. 127 alin. (1) și
(2), nu contravin dispozițiilor constituționale invocate de autorul excepției,
întrucât stabilesc procedura de suspendare a plății obligațiilor bugetare în cazul
exercitării de către plătitori a căilor de atac la organele competente ale
creditorilor bugetari, fără a împiedica însă ca debitorul bugetar nemulțumit
de soluția adoptată să se adreseze instanțelor de contencios administrativ
competente, potrivit art. 21 din Constituție. În opinia instanței,
art. 39 din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 asigură debitorului
posibilitatea de a formula contestație și împotriva actelor prin care se dispun
și se aduc la îndeplinire măsurile asigurătorii, reprezentând astfel un caz de
aplicare a prevederilor constituționale ale art. 21 în materia măsurilor
asigurătorii dispuse și aduse la îndeplinire prin procedura administrativă
prevăzută de titlul III din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002. Referitor
însă la dispozițiile art. 127 alin. (1) și (2), instanța
apreciază că acestea contravin atât prevederilor art. 16 și 21 din
Constituție, cât și ale art. 6 pct. 1 din Convenția pentru apărarea
drepturilor omului și a libertăților fundamentale, deoarece, prin stabilirea unei
cauțiuni de 20% din cuantumul sumei datorate în sarcina persoanei juridice
contestatoare, ca o condiție de primire a cererii de chemare în judecată, aduce
atingere principiului constituțional al liberului acces la justiție, cu atât
mai mult cu cât se poate ajunge la situația în care debitorul bugetar trebuie să
plătească o cauțiune în cazul contestării măsurilor asigurătorii, o cauțiune în
cazul executării propriu-zise și o alta pentru suspendarea executării în cadrul
contestației la executare, potrivit art. 403 alin. 1 din Codul de
procedură civilă, sau chiar mai multe cauțiuni, în cazul formulării mai multor
contestații pentru acte de executare diferite. De asemenea, instanța
consideră ilogic să se stabilească o cauțiune în funcție de cuantumul sumei
datorate, iar nu contestate, atâta timp cât de cele mai multe ori se contestă
chiar această sumă. Totodată, apreciază că prin depunerea cauțiunii la
unitatea teritorială a trezoreriei statului, deci la creditor, se creează
statului, în mod nejustificat, o situație mai favorabilă decât cea a altor
creditori, iar prin aceasta se încalcă principiile constituționale invocate de
autorul excepției.
Potrivit prevederilor art. 24 alin. (1) din
Legea nr. 47/1992, republicată, încheierea de sesizare a fost comunicată președinților
celor două Camere ale Parlamentului și Guvernului, pentru a-și exprima punctele
de vedere asupra excepției de neconstituționalitate ridicate.
Guvernul consideră că excepția de
neconstituționalitate este neîntemeiată. În acest sens, apreciază că
dispozițiile cuprinse în Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 nu aduc atingere
art. 16 din Constituție, întrucât aceste prevederi constituționale
statuează egalitatea în fața legii a cetățenilor și nu a persoanelor juridice. De
asemenea, apreciază că nu poate fi primită nici susținerea autorului excepției
potrivit căreia dispozițiile actului normativ criticat ar înfrânge principiul
constituțional prevăzut de art. 21, referitor la accesul liber la justiție. Aceasta
deoarece, pe de o parte, instituirea posibilității pentru debitorii bugetari
de a exercita o cale de atac administrativ-jurisdicțională împotriva actelor de
stabilire a obligațiilor bugetare nu limitează accesul la justiție, aceștia
având posibilitatea de a ataca decizia pronunțată la instanța competentă de contencios
administrativ, iar, pe de altă parte, suspendarea obligației de plată
condiționat de depunerea unei garanții la nivelul sumei contestate nu aduce atingere
principiului constituțional menționat, garanția fiind instituită în scopul
evitării exercitării cu rea-credință a căilor de atac. În ceea ce
privește neconstituționalitatea titlului III din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002,
în raport cu dispozițiile art. 21 din Constituție, aceasta nu poate fi
reținută atâta timp cât împotriva actelor administrative prin care se dispun
și se aduc la îndeplinire măsurile asigurătorii cel interesat poate face
contestație la instanța de judecată competentă. Referitor la
contrarietatea art. 127 alin. (1) și (2) din Ordonanța
Guvernului nr. 61/2002 față de prevederile constituționale ale art. 21
alin. (2), Guvernul apreciază că accesul la justiție nu este
obstrucționat prin instituirea cauțiunii de 20% din cuantumul sumei datorate,
cauțiunea constituind o garanție în vederea evitării abuzurilor de drept, exercitarea
cu rea-credință a contestației la executare determinând tergiversarea
soluționării cauzelor și, implicit, amânarea realizării creanțelor bugetare. Invocând
jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, Guvernul apreciază ca
neîntemeiată și critica privind înfrângerea art. 6 pct. 1 din Convenția
pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, întrucât dreptul
de acces la o instanță nu este absolut, statul bucurându-se de o anumită marjă
de apreciere, astfel încât limitările aduse să nu atingă acest drept în însăși
substanța sa, să urmărească un scop legitim și să păstreze un raport de
proporționalitate între mijloacele folosite și scop.
Președinții celor două Camere
ale Parlamentului nu au comunicat punctele lor de vedere asupra excepției de
neconstituționalitate ridicate.
C U R T E A,
examinând încheierea de sesizare, punctul de vedere al
Guvernului, raportul întocmit în cauză de judecătorul raportor, susținerile
părții prezente, dispozițiile legale criticate raportate la prevederile
Constituției republicate, precum și dispozițiile Legii nr. 47/1992, reține
următoarele:
Curtea Constituțională a fost legal
sesizată și este competentă, potrivit dispozițiilor art. 146 lit. d) din
Constituția republicată, ale art. 1 alin. (1), art. 2, 3, 12 și
23 din Legea nr. 47/1992, republicată, să soluționeze excepția de
neconstituționalitate ridicată.
Obiectul excepției de
neconstituționalitate, așa cum rezultă din susținerile autorului acesteia, îl
constituie dispozițiile titlului III și cele ale art. 127 alin. (1) și
(2) din Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 privind colectarea
creanțelor bugetare, republicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 582
din 14 august 2003, cu modificările și completările ulterioare.
Dispozițiile legale criticate au
următoarea redactare:
TITLUL III
Măsuri asigurătorii
Art. 31. − Măsurile
asigurătorii prevăzute în prezentul titlu se dispun și se aduc la îndeplinire prin
procedură administrativă de către creditorii bugetari.
Art. 32. − Se
vor dispune măsuri asigurătorii de către creditorii bugetari, înaintea
începerii procedurii de executare silită, atunci când există pericolul ca
debitorul să se sustragă de la urmărire sau să își ascundă ori să își risipească
averea/patrimoniul.
Art. 33. − Creditorul
bugetar poate dispune prin procedură administrativă, prin decizie motivată,
poprirea asigurătorie asupra veniturilor și/sau sechestrul asigurător asupra
bunurilor mobile și imobile, proprietatea debitorului, după caz, oriunde s-ar
afla.
Art. 34. − Măsurile
asigurătorii dispuse potrivit art. 33, precum și cele dispuse de
instanțele judecătorești sau de alte organe competente se aduc la îndeplinire
în conformitate cu dispozițiile referitoare la executarea silită, care se
aplică în mod corespunzător.
Art. 35. − Măsurile
asigurătorii vor fi ridicate, prin decizie motivată, de către creditorii
bugetari când au încetat motivele pentru care au fost dispuse.
Art. 36. − Măsurile
asigurătorii dispuse atât de creditorii bugetari, cât și de instanțele
judecătorești ori de alte organe competente, dacă nu au fost desființate în
condițiile legii, rămân valabile pe toată perioada executării silite, fără
îndeplinirea altor formalități.
Art. 37. − (1) În
cazul înființării sechestrului asigurător asupra bunurilor imobile, un exemplar
al procesului-verbal întocmit de organul de executare se comunică pentru
înscriere Biroului de carte funciară.
(2) Înscrierea face opozabil
sechestrul tuturor acelora care, după înscriere, vor dobândi vreun drept asupra
imobilului respectiv. Actele de dispoziție ce ar interveni ulterior
înscrierii prevăzute la alin. (1) sunt lovite de nulitate absolută.
Art. 38. − Dacă
valoarea bunurilor proprii ale debitorului nu acoperă integral creanța
bugetară, măsurile asigurătorii pot fi înființate și asupra bunurilor deținute
de către debitor în proprietate comună cu terțe persoane, pentru cota-parte
deținută de acesta.
Art. 39. − Împotriva
actelor prin care se dispun și se aduc la îndeplinire măsurile asigurătorii cel
interesat poate face contestație în conformitate cu prevederile art. 124.;
Art. 127 alin. (1) și (2): (1) Contestația
la executare se face cu condiția depunerii numai de către persoanele juridice a
unei cauțiuni egale cu 20% din cuantumul sumei datorate, la unitatea
teritorială a trezoreriei statului.
(2) Dovada privind plata cauțiunii
prevăzute la alin. (1) va însoți în mod obligatoriu contestația
debitorului, fără de care aceasta nu va putea fi înregistrată.
În susținerea neconstituționalității
dispozițiilor legale menționate, autorul excepției invocă încălcarea
prevederilor art. 16 alin. (1) și (2) și celor ale art. 21
alin. (1) și (2) din Constituția republicată, care au următorul
conținut:
Art. 16 alin. (1) și (2): (1) Cetățenii
sunt egali în fața legii și a autorităților publice, fără privilegii și fără
discriminări.
(2) Nimeni nu este mai presus
de lege.;
Art. 21 alin. (1) și (2): (1) Orice
persoană se poate adresa justiției pentru apărarea drepturilor, a libertăților
și a intereselor sale legitime.
(2) Nici o lege nu poate
îngrădi exercitarea acestui drept.
De asemenea, autorul excepției invocă
și încălcarea dispozițiilor art. 6 pct. 1 din Convenția pentru
apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, ratificată de
România prin Legea nr. 30 din 18 mai 1994, publicată în Monitorul Oficial
al României, Partea I, nr. 135 din 31 mai 1994, dispoziții potrivit
cărora:
1. Orice persoană are
dreptul la judecarea în mod echitabil, în mod public și într-un termen
rezonabil a cauzei sale, de către o instanță independentă și imparțială,
instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și
obligațiilor sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei oricărei acuzații
în materie penală îndreptate împotriva sa. Hotărârea trebuie să fie
pronunțată în mod public, dar accesul în sala de ședință poate fi interzis
presei și publicului pe întreaga durată a procesului sau a unei părți a
acestuia în interesul moralității, al ordinii publice ori al securității
naționale într-o societate democratică, atunci când interesele minorilor sau
protecția vieții private a părților la proces o impun, sau în măsura
considerată absolut necesară de către instanță atunci când, în împrejurări
speciale, publicitatea ar fi de natură să aducă atingere intereselor
justiției.
Ulterior sesizării Curții Constituționale,
Ordonanța Guvernului nr. 61/2002 a fost abrogată potrivit art. 200
lit. c) din Ordonanța Guvernului nr. 92/2003 privind Codul de
procedură fiscală, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 941
din 29 decembrie 2003.
În jurisprudența sa, concretizată
prin Decizia Plenului nr. III din 31 octombrie 1995, publicată în
Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 259 din 9 noiembrie 1995,
Curtea Constituțională a statuat că, atunci când dispoziția legală criticată a
fost abrogată, excepția poate să fie examinată dacă textul legal, în noua sa redactare,
păstrează soluția legislativă inițială. În speța de față, după abrogarea
Ordonanței Guvernului nr. 61/2002, soluția legislativă prevăzută în
textele legale criticate de autorul excepției a fost preluată de Codul de
procedură fiscală, în art. 119, respectiv art. 164 alin. (1) și
(2):
Art. 119: (1) Măsurile
asigurătorii prevăzute în prezentul capitol se dispun și se duc la îndeplinire,
prin procedura administrativă, de organele fiscale competente.
(2) Se dispun măsuri asigurătorii
sub forma popririi asigurătorii și sechestrului asigurătoriu asupra bunurilor
mobile și/sau imobile proprietatea debitorului, precum și asupra veniturilor
acestuia, când există pericolul ca acesta să se sustragă, să-și ascundă ori
să-și risipească patrimoniul, periclitând sau îngreunând în mod considerabil
colectarea.
(3) Aceste măsuri pot fi luate
și în cazul în care creanța nu a fost încă individualizată și nu a devenit
scadentă. Măsurile asigurătorii dispuse, dacă nu au fost desființate în
condițiile legii, rămân valabile pe toată perioada executării silite, fără
îndeplinirea altor formalități. O dată cu individualizarea creanței și
ajungerea acesteia la scadență, în cazul neplății, măsurile asigurătorii se
transformă în măsuri executorii.
(4) Măsurile asigurătorii se
dispun prin decizie emisă de organul fiscal competent. În decizie organul
fiscal va preciza debitorului că prin constituirea unei garanții la nivelul
creanței stabilite sau estimate, după caz, măsurile asigurătorii vor fi
ridicate.
(5) Decizia de instituire a
măsurilor asigurătorii trebuie motivată și semnată de către conducătorul
organului fiscal competent.
(6) Măsurile asigurătorii
dispuse potrivit alin. (2), precum și cele dispuse de instanțele
judecătorești sau de alte organe competente se duc la îndeplinire în
conformitate cu dispozițiile referitoare la executarea silită, care se aplică în
mod corespunzător.
(7) În cazul înființării
sechestrului asigurătoriu asupra bunurilor imobile, un exemplar al procesului-verbal
întocmit de organul de executare se comunică pentru înscriere Biroului de carte
funciară.
(8) Înscrierea face opozabil
sechestrul tuturor acelora care, după înscriere, vor dobândi vreun drept asupra
imobilului respectiv. Actele de dispoziție ce ar interveni ulterior
înscrierii prevăzute la alin. (7) sunt lovite de nulitate absolută.
(9) Dacă valoarea bunurilor
proprii ale debitorului nu acoperă integral creanța bugetară, măsurile
asigurătorii pot fi înființate și asupra bunurilor deținute de către debitor în
proprietate comună cu terțe persoane, pentru cota-parte deținută de acesta.
(10) Împotriva actelor prin
care se dispun și se duc la îndeplinire măsurile asigurătorii cel interesat
poate face contestație în conformitate cu prevederile art. 162.;
Art. 164 alin. (1) și (2): (1) Contestația
la executare se face cu condiția depunerii numai de către persoanele juridice a
unei cauțiuni egale cu 20% din cuantumul sumei datorate, la unitatea
teritorială a Trezoreriei Statului.
(2) Dovada privind plata
cauțiunii prevăzute la alin. (1) va însoți în mod obligatoriu
contestația debitorului, fără de care aceasta nu va putea fi înregistrată.
În aceste condiții, Curtea
Constituțională urmează să se pronunțe asupra acestor dispoziții legale.
Examinând excepția, Curtea constată
că, prin Decizia nr. 40 din 29 ianuarie 2004, publicată în Monitorul
Oficial al României, Partea I, nr. 229 din 16 martie 2004, a admis
excepția de neconstituționalitate a dispozițiilor art. 164 alin. (1),
(2) și (3) din Codul de procedură fiscală. În acest sens, Curtea
a reținut că aceste dispoziții legale, condiționând însăși înregistrarea
contestației la executare de plata unei cauțiuni, au semnificația drastică a
unui fine de neprimire a cererii de sesizare a instanței, ceea ce îngrădește
liberul acces la justiție.
Având în vedere prevederile art. 23
alin. (3) din Legea nr. 47/1992, republicată, potrivit cărora nu
pot face obiectul unei excepții de neconstituționalitate dispozițiile
constatate ca neconstituționale printr-o decizie anterioară a Curții, rezultă
că, potrivit alin. (6) al aceluiași articol, excepția de
neconstituționalitate a dispozițiilor art. 164 alin. (1) și (2) din
Codul de procedură fiscală urmează să fie respinsă ca devenită inadmisibilă.
În ceea ce privește dispozițiile art. 119
din Codul de procedură fiscală, referitoare la competența și regulile de
procedură privind punerea în aplicare a măsurilor asigurătorii, Curtea constată
că excepția este neîntemeiată, deoarece, urmare a constatării neconstituționalității
dispozițiilor art. 164 alin. (1), (2) și (3) din același
cod, nu se mai poate pune problema ca și în cazul contestării măsurilor
asigurătorii să se perceapă, la introducerea contestației, cauțiunea de 20%.
Pentru considerentele expuse, în
temeiul art. 146 lit. d) și al art. 147 alin. (4) din
Constituția republicată, al art. 13 alin. (1) lit. A.c),
art. 23 alin. (1) și (6), precum și al art. 25 alin. (1) și
(3) din Legea nr. 47/1992, republicată,
C U R T E A
În numele legii
D E C I D E:
1. Respinge, ca fiind
neîntemeiată, excepția de neconstituționalitate a dispozițiilor art. 119
din Ordonanța Guvernului nr. 92/2003 privind Codul de procedură fiscală,
excepție ridicată de Societatea Comercială Plas Turo − S.R.L. din
Râmnicu Vâlcea în Dosarul nr. 6.697/2003 al Judecătoriei Râmnicu Vâlcea.
2. Respinge, ca devenită
inadmisibilă, excepția de neconstituționalitate a dispozițiilor art. 164
alin. (1) și (2) din Ordonanța Guvernului nr. 92/2003
privind Codul de procedură fiscală, excepție ridicată de același autor în
același dosar.
Definitivă și obligatorie.
Pronunțată în ședința publică din
data de 16 martie 2004.
PREȘEDINTELE CURȚII
CONSTITUȚIONALE, prof. univ. dr. NICOLAE
POPA |
Magistrat-asistent șef, Doina Suliman |